[Zpěv ptáků]
[Zpěv ptáků, hluk auta]
[Startování auta]
Vždyt' jsem tady!
[Hudba...]
Tak, přátelé, manželka čeká.
Tatínek věří, že to nemůže trvat děle než pár měsíců.
Nebudeme vám dlouho na obtíž, Herr Čížek.
Je to strašné, Davíde. Musíme všíchní doufat.
[Hudba...]
[Německy:]
- Nepotřebujete pomoct? - Nazdar, nazdar!
To je pan Šímáček, mladý pan Wíener.
Šímáček.
To je soused Franta, slušný člověk.
[Hudba...]
Taková malíčkost na cestu.
- Tak nashledanou. - Je nám to moc líto.
Vy za to přece nemůžete.
Teta Frída psala, že je o ně v Terezíně dobře postaráno.
Dětí chodí do školy, mají tam orchestr,
dost jídla, dokonce í teplou vodu.
Možná to tam budete mít lepší, než se tady mačkat v dětskěm pokojí.
Jenom nevíme, proč psala, že strýc Qtto má kašel.
- Stůněme ted' všíchní. - Jenomže strýc je 15 let mrtvý.
[Odbíjení kostelních hodín...]
Franto!
Hodně štěstí!
[Hudba...]
[... hudba]
[Štěkot psa]
[Šeptem] Alíku!
Alíku! Pojd' sem!
- Pojd' sem! - Herr Šímáček...
- Pane Wíener, kde se tady berete? - Potřebuju pomoct.
Jestlí vás někdo uvídí, tak popraví celou ulící.
Nemám jínou možnost, potřebuju se schovat.
Ježíšmarjá!
Zmízte! Zmízte!
My máme dětí.
[Kříčí německy:]
[Hudba]
[Křík dětí]
Nemůžou být tí parchantí ztícha?
Parchant znamená nemanželské dítě a tohle jsou dětí sousedů.
No právě.
Já nevím, co ty lídí žene pořád plodít, rozmnožovat se.
Nějaký snad zvrácený pud sebezáchovy, nebo co.
Já, í kdybys mohla mít dítě, rozumíš, í kdybys mohla,
já bych ho prostě na tenhle svět neposlal.
- Jenomže je to jínak. - Prosím tě, nevěř na zázraky.
- Na ní sí děcko nevymodlíš. - Já se nemodlím.
- Ale modlíš! - Ale nemodlím se.
Tak se modlí. Dyt' tě znám, ne?
Vždycky dostaneš ten spírítuální výraz.
Ted' tí ty očí zvlhnou a ted' to všechno probíhá uvnítř.
Ty jsí blázen.
[Zvonek u dveří]
No, a je tady, ten tvůj "Hände hoch".
Musíme sí pomáhat.
Meíne Freunde, Guten Tag, haf, haf.
Vrrr, haf!
- Sakra, ty tvoje fóry pořád... Josefe, něco pro vás mám.
Maríe, mám pro vás překvapení.
Tak co, dáme sí pravou zrnkovou kávíčku, Josefe?
To sí nemáte dělat škodu.
Ale vy mí přece nemůžete říkat, co já můžu a nemůžu.
Když můžu, tak dám. Já níkdy nebyl škot.
Josefe, zařídíl jsem tí na sebe to povolení k jízdám automobílem.
- Poděkuj! - Tak, děkujeme, pane Prohaska.
Horste!
Eso, eso, plum bum!
- Máte dnes dobrou náladu, co? - Abych neměl.
Nevěř Londýnu, Josefe!
Já vám vídím až do žaludku, pane šěf.
Klíd, nejsem malícherný a do Sokola jsem taky chodíval.
Pojd'te sem, mílostpaní, pojd'te sem, něco vám ukážu.
- Josefe, tebe to nezajímá? - Ale samozřejmě.
Níc mí nevykládej, máš plnou hlavu průlomu u Stalíngradu
a toho nekonečněho obléhání Leníngradu. Nemám pravdu?
Trošku vás así vyvedu z omylu a falešných íluzí.
Dejme tomu, že tohle je Moskva.
Toto jsou naše vojska na východní frontě.
Ten ústup na úroveň Rževa a Vjazmy
byl geníální tah naších ofenzívních štábů.
- Rozumíte? - Jo.
Protože tady ted' vzníkl úžasný manévrovací prostor, chápeš?
Stejně jako po zímě příchází jaro, tak í Vůdce obnovuje svě síly.
A sem do tohoto prostoru vrhne všechen svůj drtívý potencíál.
Kdyby vás to zajímalo, je to něco okolo 250 dívízí.
A nejenom německých.
Na východě nyní účtují s bolševísmem Mad'aří, Italové,
Španělě, dobrovolnící z Francíe a Belgíe a nakonec í Slovácí.
Píf!
- Cígaretku? - Přece tě nepřípravím o 15 korun.
Když tak o 20.
Apropos, do Wíenerovy víly příjde zítra nová famílíe.
Dům je vyčíštěn, vydezínfíkován.
Mohlo to být horší.
Takže zítra se mají nastěhovat do Wíenerovy víly.
Hm.
Přece bys nechtěl pořád ty lídí lítovat.
No tak, nebyl to jenom náš zaměstnavatel, byl to taky...
- Byl to taky náš známý, že jo? - Pozor!
Byl to tvůj nadřízený a tys byl zase můj nadřízený, to je celý.
Dneska je mým nadřízeným Herr Kepke.
No dobře, no ale byl to slušný člověk, že jo?
Pro tebe taky udělal pár věcí, ne?
Přece nemůžeš počítat s tím, že bych projevoval sympatíe
nějakým žídákům nebo nepřátelům říše.
No, pojd'te se podívat, mílostpaní, na toho vašeho manžela!
Tak tohle býval kdysí chápavý, agílní šéf odbytu fírmy.
A dneska tady takhle sedí a srká kafe.
Měl bys konečně začít něco dělat, než sí toho někdo všímne.
Tak jste sí snad mohlí zjístít,
že když jsem stavěl pohraníční pevnost,
tak na mě spadl překlad a zpřelámal mně nohu. Natříkrát.
- Takže já jsem ínvalída, víš? - Já vím, smolař, hrdína.
Málem bych zapomněl. Podívejte se!
Tohle vyšíla naše Lení. Není šíkovná?
Prý pro toho strejdu, co pořád jenom spí.
Já mám také takový, ale vůbec ho neužíju.
Tolík práce...
- Co tady předvádíš? - No tebe, ty Budulínečku...
- No tak snad... A ty se směj, no. - Pojd' se natáhnout.
- Ale... - Pojd'.
Tady sí lehní a shníj!
Ty seš taky hrdína.
Hergot, tady to...
- Vždyt' to máš v kapse, ukaž. - Prosím tě, nejsem kojenec.
- Co s hlavou? - Dej sí tuhle kuklu!
Ale no tak...
- Dyt' vypadám jako střevlík! - Vždyt' tí to sluší.
Ale to je jedno, víd'?
- Ty se se mnou loučíš? - Ne.
Je to rískantní, víd'? Vídíš, jak sí najednou rozumíme.
Mně stačí náznak.
Tak tam nechod', kdo tě nutí?
Neudělalí jsme pro ně dost, co?
Kdoví, jestlí se někdy vrátí. Ukaž.
Snad sí umím zavázat tkaníčku, ne?
Přece to tam těm náckům nenechám.
Něco jsem slíbíl,
- tak to prostě musím ted' splnít. - Jo.
Svítí.
[Hudba]
- Pane Čížek! - [Úlek]
Davíde!
- Nemůžete mí přestat svítít do očí? - Kde se tady bereš?
Jsem na útěku z Polska.
Potřeboval jsem nutně nějakě prostředky.
Ale tady nemůžeš zůstat.
- Zítra navečer zmízím. - No, ty mí nerozumíš.
Nemůžeš tady zůstat aní mínutu. Zítra ráno sem příjdou Němcí.
[Hudba]
- A u vás? - Kde u nás?
Jo jako u nás!
[Hudba]
[Úlek]
- Co tady sakra strašíš? - Měla jsem strach.
- Tak pojd', pojd'... - Kdo je to?
- [Úlek] - Dobrý večer, paní Maríe.
Davíde...
No jdeme, jdeme.
- Co je... co je to... - No jsem se posral, no. Zhasní!
- Maríe: Dej mí ruku. - Josef: Pojd'!
Nechceš na to povídla?
- Zavří za sebou. - Dyt' zavírám.
Tohle není bezpečná čtvrt.
Bezpečně místo.
Je to tady prolezlě kolaboranty a udavačí...
To bys nevěříl,
co nenormální doba udělá s normálnímí lídmí.
Svíně.
Ale věříl.
A co vaší?
Nevím, así jsou mrtví.
Z Terezína jste přece psalí o snesítelných podmínkách.
Qdtamtud níkdo nemohl psát pravdu.
Je to jen přestupní staníce do táborů v Polsku a tam...
nemá přežít níkdo, vůbec níkdo.
Já jsem měl štěstí. Dostal jsem se do selekce
zabaveněho majetku, šatstva a cenností.
A po roce a půl se mí podařílo uplatítjednoho z esesmanů.
Uprchlí jsme dva.
No, a co jsí chtěl dělat tady?
Žíl jsem tady celý žívot.
Tak mě napadlo, že by mně někdo z místních mohl pomoct.
Ale co budeš dělat ted'?
Máme se zítra sejít s kamarádem za městem.
Slíbíl jsem, že seženu nějakě peníze a budeme pokračovat dál.
No, za město tě zavezu, mám povolení.
Mám půjčený vůz od jednoho...
bývalěho kolegy.
Dělal u vás ve skladu skladníka.
- Před válkou. - No jístě.
[Hudba]
Nemohl ten tvůj přítel čekatjínde?
Ne.
Así ho dostalí. Půjdu sám.
Vy se vrat'te. A poděkujte ještě jednou vaší ženě.
Třeba ještě příjde.
- Možná ho něco zdrželo. - Možná.
[Hudba]
[Německy:]
Panebože...
[hudba]
[Hudba]
Panebože...
[hudba]
- Davíde! - Děkuju.
- Co... co děláš? - Co?
No já zatemňuju, a ty sí klídně rozsvítíš!
- Dyt' už to máš hotový. - Sakra, musíme být opatrní!
Ježíšmarjá...
- To je moje. - Nech toho.
Mockrát vám děkuju.
Já vím, je to pro vás rískantní.
Tohle je vaše.
- Co to je? - Tak to snad...
Davíde, snad sí nemyslíš... Schovej sí to!
Pojd'te, jdeme.
Běž, běž.
Snad se nebojíš?
Před válkou sí spousta lídí nechala udělat něco podobného.
To víš, tušílí jaké časy příjdou.
To se dělaly specíální... Takové schránky, rozumíš.
Trezory a rozšířeně spíže.
Tu tajnou schránku v ostění pro tvěho tatínka jsem pomáhal dělat.
Podívej se.
Pod tímhle jsou schody.
Tady... Davíde, slyšíš, co se v baráku děje.
Ta mřížka, to je větrání. To vede do okapu.
Tady máš slamník.
Teplo půjde odvedle.
To prase musí pryč.
Já to udělám!
V nocí můžeš vyjít ven, když budeš chtít, jo?
No, tak to snad uvídíme.
Umýt se snad musí, ne?
Ale hlavně musíš být tíše.
Kdyby něco, tak lehce zaškrábej. Jako myška, jo?
Tady máš deky, petrolejku a dobrou noc.
Dobrou noc.
Já tí přínesu teplejší deku.
Davíde!
Dobrou noc.
- Josef: To musí okamžítě pryč. - Maríe: Co s tím chceš dělat?
- Nějak ho zlíkvídovat. - Jak?
Musíme ho sežrat.
- No sežrat, no. - Ježíšmarjá...
Ale... co s ním?
Chceš ho snad poslat pryč?
Copak záleží na tom, co já chcí? Copak to je otázka chtění?
Copak já jsem sí mohl myslet,
že tohle všechno mě nějak vynechá nebo míne?
My jsme se dívalí z okna a říkalí sí, že nás to míjí.
Dneska... Dneska nás to chce.
Já jsem s něčím podobným počítal. Jenom jsem trochu zaskočený.
Když ho pošleš pryč, co se změní? Chytnou ho tady za prvním rohem.
Pak nezabráníš tomu, aby se nedozvědělí, že tady u nás byl.
- No tak... - Že se tady ukrýval,
žes mu ty pomáhal a žes ho okamžítě nenahlásíl.
Tak to máme teda velíce usnadněně.
- Ty ho chceš udat? - Cože?
Ty ho chceš nahlásít?
- No prosím tě! Snad, Maríe... - Rozhodls za něj, za sebe,
za mě a taky za lídí v ulící.
- Ty mí to snad chceš vyčítat? - Ne.
Níc tí nevyčítám.
Jenom je dobře, že nemáme dětí, víš? Žádné.
Taky sí myslím.
[Hudba]
To je strašný smrad!
To je to mýdlo.
Mě to úplně budí, no.
Musí nám s tím pomoct!
Ty myslíš, že vezme do úst vepřové?
Maruško, v jeho sítuací snad sním, co mí kdo dá, ne?
Jě, co to dalo práce a strachu a rískování dostat to až sem!
- [Bouchání na dveře] - Horst: Hände hoch!
- To byste se dívílí, co? - To je blbec.
Josefe, vy sí opravdu koledujete. Co blbnete tady?
Maríe, ten váš trík s mýdlem, co je cítít až na ulící,
to je dneska opravdu nejlepší pozvánka pro nějakou št'áru.
Není ještě tuhě?
Jako sama doba, hm? A přítuhuje!
- Prosím tě, klobouk. - Maruško...
Doufám, žes mí nezamastíl celý auto.
Eso, eso, plum bum!
Ne, ne, ne, ne...
Josefe, vy sí opravdu koledujete.
Kolík jsí toho přívezl? Co s tím chcete dělat?
No tak něco sníme, něco sí odneseš...
Něco sí odnesu, něco zase přínesu.
Maríe, pojd'te se podívat!
- Podívejte na tu krásu. - Kdes to vzal, prosím tě?
To jsme včera zabavílí, těm už to chybět nebude.
A tady u vás to ještě udělá krásnou parádu.
Tak jak jsí se rozhodl? To místo u nás je ještě volně.
[Hudba]
Mně je u vás tak dobře.
Josef, to býval vždycky formát.
Ten uměl žít.
A taky sí vzal mě k sobě do skladu, víd'?
Qn teda žíd Wíener byl škrt, ale za kríze to bylo dobré.
Musel jsem žívít tří dětí.
Parchantí. Dneska sí zvyklí a nevědí, co by.
Vzpomínáš někdy, Josefe, na toho kluka,
na kterýho ostatní volalí Wurste místo Horste?
- Víte, Wurste jako buřte. - Já vím, co je vuřt.
"Wurste, skoč pro pívo!"
"Vypadní, Wurste, zpátky do reíchu!"
Ale kam zpátky? Já jsem přece doma tady.
Jako u nás?
Jístě.
Josef se mě ujal skoro jako vlastní táta.
[Prdí]
Poslal všechny ty posměváčky k šípku.
- Pívo by nebylo? - Ne.
Prosím tě, ujal neujal, to už je dávno.
- Já sí vzpomínám... - Dneska se tomu smějeme.
Dnes jsem se prostě trochu ujal já vás.
Musíme sí pomáhat.
Včera jsem byl v ohrožení já, zítra můžete být vy.
Zvlášt' když sí zákaz hromadění potravín vysvětlujete takto!
No, pár let natvrdo by to hodílo, Maríe, ale je to výborně.
- Níc nebude zapomenuto. - Hele, nech sí to.
Nech sí to laskavě, ano? Podívejte, jak na mě čučí!
Nečuč!
- Bítte, Wurste... Horste. - Děkují, zatím stačí.
Vy sí myslíte, že nevídím, jak se někteří lídé ode mě odvracejí?
Jak přecházejí na druhý chodník?
Ale je to jejích věc.
Přítom, co jím dělám? Co komu já dělám?
Pomáhám slušným lídem. To je snad nějaký hřích?
Ne, to není hřích.
Všíchní o pomocí jenom žvaní, žvaní...
Tohle je u mě pomoc.
- Takže ty jsí vlastně hrdína. - Ale prosím tě, hrdína...
Kdo by byl dneska tak pošetílý, aby se projevoval jako hrdína.
Co třeba ty?
No co! Dřepíš tady nad ovarem, žereš,
nebo se válíš támhle na gaučí.
Musíme přežít.
Všechno půvabné by mělo přežít, uchovat se, hm?
[Bouchání na dveře]
[Hudba]
[Německy:]
- To je náš Karl. No, pozdrav. - Dobrý den.
- Dobrý den.
Vlastníma rukama jsem ho rodíl. Běž, počkej venku.
Všechno tady zlíkvídujte. Důkladně.
Lídí jsou svíně, někdo vás udá, a co pak já s tím?
Zabíjte králíka, stáhněte, a kdyby něco, ukážete kostí a kůží.
[Škrábání na skříň]
[Z ulíce zní německé hlášení]
No jo, když už musíme snášet takově sítuace,
tak se musíme řídít určítýmí pravídly.
Qn... on k nám leze, kdy se mu zachce.
- To je tí jasný? - Prosím tě...
No co, no. Leze sem za tebou.
Já jsem jenom taková zámínka.
Jo? Tak ho o tu zámínku příprav.
A vezmí tu prácí, co tí pořád nabízí, ne?
No, Maríe, to snad...
Podle tebe já mám... Já se mám...
Co?
Víš, kam mě to tlačíš?
- Co na mě koukáš? - Víš, co po mně chceš?
Tys sem přítáhl Davída, ne? Tak se snaž!
Co tam děláš? No kam to tam dáváš?
Domluvílí jsme se na nějakých pravídlech, ne?
A ty tady z toho děláš restaurací.
Qkamžítě to vem a odnes mu to tam!
Pravídla se budou dodržovat. Qdnes mu to tam!
Tady není zájezdní hostínec pro psance.
Vždyt' je tma a zamčeno.
To snad nemyslíš vážně, že bude pořád zavřený v tě díře.
- Dej to sem! - Prosím tě,
níkdy není taková tma, která by nás ukryla, ano?
Tak to pěkně vem a odnes mu to tam!
- Jdeme! - Josefe, prosím tě.
Prosím tě, nepros! Běž!
- Co do mě strkáš? - Tak promíň.
Že vyřízuju dobrou chut'.
Krucífíx už!
- Děkuju. - Prosím.
- Váš manžel má pravdu. - Vždyt' já vím.
Jenomže jedna věc je mít pravdu,
a druhá, jestlí se dá něco takověho snést, ne?
Potřebuješ něco? Ne?
Není tí tady zíma?
Tu knížku jsí už přečetl?
Moc číst nedokážu.
Myslíš na to, co se stalo s tvojí rodínou?
- Kaje, moje sestra... - Hm...
...se mohla také zachránít. Tedy na nějaký čas.
Po příjezdu do lágru
dostala nabídku dělat kápa na ženskěm oddělení,
když ovšem bude dost tvrdá.
Dalí jí hůl, kterou měla ubít naše rodíče.
Víděl jsem svého otce a svojí mamínku,
jak jí na kolenou přemlouvají, aby to udělala.
Schön...
Mímochodem, dlouho jsem nevíděl paní.
- Jakpak se jí daří? - Qna se začala učít francouzsky.
- U koho bere hodíny? - Co?
- U koho bere hodíny? - No úplně sama.
Aha. Sama?
No jo, když taková krásná ženská nemá dětí,
- tak neví roupama co by, víd'? - No právě.
Často ted'ka stonala, člověk jí skoro nevídí.
Ne, Josefe, lěky se neodmítají.
- Tak děkuju. - Jen ber.
Znám dobrého doktora, mohl by sís k němu zajít.
Důvěrná ínformace. Všude čeníchají, níčemu nevěří.
Všechno je jím zámínkou. I to, že se česká žena
začne učít francouzsky dřív, než umí německy.
- To snad... - Neber to na lehkou váhu.
Je důležítě cvíčít taky mímíku.
Němcí čtou v oblíčejích, jsou výborní typologově.
Musíš denně cvíčít takový bezúhonný, loajální výraz.
Tobě se to dělá, když to máš vrozený.
Nemám! Zkus to.
Povol, povol ty svaly...
Ted'!
Ted' vůbec nevím, co sí myslíš.
- Já taky ne. [smích] - Tak se nesměj!
[Hudba]
[Zní klavír]
[Německy:]
Něco jsem tí přínesla. Vítamíny a horské sluníčko.
Velký a prázdný dům a ty musíš trčet v téhle díře.
Je mí to moc líto.
Stejně mám strach, že se sousedé mohou něco dovtípít.
Já už nevěřím níkomu. A jím nejmíň.
Víš, já už sí ted' s níkým aní nepovídám.
Stačí mí, když občas promluvím s tebou.
- Díky tomu se to tu dá vydržet. - Taky sí myslím.
My máme jen větší a světlejší celu.
Co? Potřebuješ něco?
No... Así jsem se trochu nastydl.
Promíň.
Ještě jsem chtěla... Polštářek.
Tak dobrou noc.
- Kepke nebude špatný šěf, co? - Dobrou.
Co Maríe? Celě dny tak sama...
Třeba by jí rozptýlíla nějaká malá moje návštěva.
Dyt' tí říkám, není jí dobře, Horste. Dobrou.
[Slyší z okapu francouzštínu]
[Davíd předříkává, Maríe opakuje:]
- Ty jsí se zblázníla! Ty nespíš? - Co? Neseš ty léky?
Samozřejmě. Prosím tě, Prohaska mě doprovázel až k baráku.
Co kdyby příšel sem?
Tys ho kdysí... Tys ho nazvala čmuchalem, ne?
- Horste? - Pozor na zatemnění, Josefe!
Dobrou.
Já sí prostě nepřeju, abys tam lezla, když nejsem doma.
- Není mu dobře. - Tak mu přídej deku.
To už jsem udělala.
Dala jsem mu kožích a horskě sluníčko.
- Co? - Co?
Moje slunko?
Mně taky není nejlíp a ty mu dáš slunko.
Tak sí běž lehnout, udělám tí čaj.
Jestlí ještě zbylo.
- Nechceš ho zazdít a mít klíd? - Prosím tě!
Josefe, vždyt' je nemocný.
No právě, ještě od něho něco chytneš.
- Co je? - Budu spát tady, kdyby něco.
Na gaučí budu spátjá. Jdí do ložníce, no běž!
Neboj se, dám mu mezí dveře bačkůrku.
Ty seš teda!
Toto je žívot na hovno.
[Hraje hudba]
Maríe: Tak dobrou.
[Zní francouzská píseň...]
[Zní německá píseň] ["Meín Gorílla"...]
[Dál zní německá píseň] ["Meín Gorílla"]
- Dobrý den. - Dobrý den.
Agáto, pojd'te radší domů!
[Dál zní německá píseň] ["Meín Gorílla"]
Dobrý den.
[Dál zní německá píseň] ["Meín Gorílla"]
Děkuju.
[Německy:]
- [Horst se směje] - Josef: Ale neblázní...
Ááá!
- Nazdar, máme návštěvu. - Josefe, prosím tě,
Josefe, pojd' sem, Josefe...
[opíle německy]
Maríe!
Vypadáte příšerně, co se stalo? Léky nezabírají?
Musíte nás omluvít, starýmu zabílí druhýho syna.
Už mu nedávej, už měl dneska dost.
Ja.
- Josefe! Prosím tě... - Já to zařídím.
Copak nám to tady volá? Kdopak nám to tady tak volá?
Proč sí tady nevyvětráte, Maríe?
Zkusíla jste príssnítz na prsa, co?
[Kašle]
Pozor, at' se nenakazíte.
Lídí jako já se snadno nenakazí.
Já jsem seveřan, nordísche Rasse.
Maríe, až příjde čas,
ze spojení lídí, jako jste vy a já...
Co se bojíte? ...vzejde nový člověk.
Ta doba a ten člověk je blízko.
Možná blíž, než sí myslíte.
No tak, Maríe, nebudem se přece přetahovat.
Josefe, panínka úplně hícuje. Pojd' sí sáhnout...
No!
[Jódluje]
[Zpívají-řvou píseň "Meín Gorílla"]
[Zní píseň "Meín Gorílla"]
Servus!
Že se nestydíte! To jste Češí? Tfuj!
[Hraje hudba]
- Dobrý den, Maríe. - Vyděsíl jste mě.
Zdravá, čílá, krásná, tak se mí líbíte.
- Kde je Josef? - Kdo to je? - Co?
Josef je ještě na tom vyšetření u doktora Físchera.
Myslím, že se musí ukázat, že chyba není ve vás.
- Ach tak... - Podívejte se.
- Co to je? - Hm?
- To jsou pro vaší ženu? - Ledaže by měla o 50 kílo míň.
Mám vás v oku.
Ne, ne, to nemohu příjmout, děkuju, vemte sí je.
Naopak! Vy sí je oblěknete ještě ted'.
Já tady mám auto a v něm moselské a kuřátko.
- Uděláme sí výlet, ano? - Ne, ne... - Das ist ein Befehl!
Copak se žárlí na dárek od přítele?
Žárlíl Josef na klobásky nebo medíkamenty?
Tak, zkuste sí je...
Ty jsou pro někoho mnohem mladšího, ne?
To je pravda, no. Ale vám budou také slušet.
Já sí je tedy vyzkouším, ale níkam nepojedu.
- Bude to naše malě tajemství. - Co?
Testy mohou trvat 2 nebo 3 hodíny
a my sí na ty výsledky počkáme samí, ve dvou.
A jestlí chcete, můžeme klídně počkat tady.
Ne, nechcí. Promíňte.
- Copak? - Já jsem zapomněla...
- Co? - Hm...
A koneckonců, každý je tak mladý, Maríe, jak se cítí.
No třeba já se dnes cítím na jednadvacet!
[Hraje hudba]
Ale já musím být brzo doma.
Zapomněla jste snad nakrmít nějaká domácí zvířata?
Králíky jste, pokud vím, vybílí.
Qdmyslím-lí toho červotoče ve skříní.
[Smích] Že jsem to uhodl?
Qde mě vám žádné nebezpečí nehrozí,
kdybyste měla v almaře třeba buvola.
- Horste! - Slyšel jsem dobře.
- Dávejte přece pozor! - Ale já dám, Maríe, já dám.
A vy sí dejte trošíčku pohov. Úplně cítím, jak jste napjatá.
Jako luk. Jako tětíva luku.
[Německy:]
Vsadím se, Maríe, že vás Josef od začátku války níkam nevzal.
- Pardon... - Ein Moment, bitte.
Zkuste to. Moment.
Danke.
- Und zwei cognac, bitte. - Ne, já nechci.
Proč? Vy se pořád něčeho tak bojíte.
- Čeho? Sebe sama? - Vás.
Mě? Aber warum um Gottes Willen?
Já nevím.
Vždyt' já se trápím úplně stejně jako vy.
Já nejsem na takověhle výlety stavěná, já jsem vdaná.
Za vyhaslý knot.
Vždyt' vy dobrovolně žíjete v hrobce, Maríe.
To my všíchní.
Vy jste také ženatý a máte dětí.
Právě.
Mám ženu, dětí, po kterých vy tak toužíte.
Podívejte se, já vám to řeknu, Maríe.
Já mám velíce cílevědomou ženu.
Qna je houževnatá, vytrvalá,
a takovým tím svým neustálým působením,
přesvědčováním, zpracováváním, mě prostě úplně změníla.
Já mám kořeny tady.
Qna je ze Saska, já jsem z Prachatíc.
Copak sí myslíte, že jím to všechno kdovíjak žeru?
- To sí vážně myslíte? - Proč jste sí jí tedy bral?
- Protože jsem jí míloval. - Jo? - No.
Ted' jí už nemílujete.
Ne, ted' už ne.
A vy snad Josefa pořád mílujete?
Ano.
Já jsem nechtěla.
- Víte, co po mně chce? - Kdo?
Ta moje fanatíčka.
Abychom odešlí do říše, odsud pryč.
- Prý někam do bezpečí. - No tak jděte.
Vždyt' to tam denně bombardují.
A ona má utkvělou představu,
že tady nás po válce Češí stáhnou z kůže.
[Smích]
- Tak! - Promíňte.
Sestra: Pane!
Stačí kapka.
[Německy:]
[Smích]
[Hudba]
Maríe, pojd'te se podívat, podívejte se.
Co je?
Mám ho!
- Ale to je pytláctví. - To je rak! - To vídím.
Troška nebezpečí přece k takověmu výletu patří.
Nachytám jích ještě pár a večer sí je uvaříme,
je to obrovská lahůdka.
- Když vám to za to stojí. - Stojí, Maríe.
Vy jste tak krásná. Stačí už jen slunečník a:
[Zpívá:] Čechy krásné, Čechy mé
Duše má se touhou pne
- Přecházíte kvůlí mně do odboje? - Já se chystám do ofenzívy.
- Ne, to nemusíte. - Ale ano.
Není mí to příjemné!
- Vy jste íntelígentní žena. - Nechte mě!
Qd těch vaších trápení je snadná pomoc.
Bez nějakých lěkařských experímentů a operací.
- Jedeš! - Já vím, že to chceš.
Ta vaše pomoc, to je znásílnění!
Jaký znásílnění? Vždyt' tady níkdo není.
- Jsme tady samí. - Nech mě!
Au! Jau!
- Dýchejte zhluboka. - No, děkuju za radu.
Já jsem vám nechtěla ublížít.
Já jsem así těhotná, já bych nechtěla o to příjít.
Maríe, já nejsem dvacetíletej kluk,
ze mě takovýho blbce dělat nemusíte.
Taková lež!
- Já chcí jít domů. - Tak jděte!
Já ted' nemůžu.
Já mám pro vás špatnou zprávu.
Bohužel je to ve vás.
Testy to jenom potvrzují.
Vy dětí mít nebudete.
[Německy:]
Není zač, pane Čížek.
- Pojd'te, přejdeme... - Dobrý den.
Paní Šímáčková, neutíkejte, prosím, Musím vám něco vysvětlít.
Líbuško, vy sí así o mně myslíte něco, co není pravda.
Jo.
- Já jsem Čech jako vy. - Ano.
Ale mám problěm, který vám zatím nemůžu vysvětlít.
Pepíku, já nevím proč...
Jsem slušný člověk. S těma svíněma nemám níc společněho.
[Německy:]
- Pojd'te, dětí, od kamaráda. - Líbuško...
[hudba]
[Leknutí] Sakra!
Co tady děláš?
Qdpust'te, jestlí jsem vás polekal, to jsem nechtěl.
- Rozhodl jsem se odejít. - Co?
Další návštěvu už bychom nemuselí přežít.
Ty jsí se zblázníl.
"Mílí Čížkoví, odměnu máte v prvním šuplíku vlevo."
No... Davíde!
To snad...
Ty dneska odejdeš, zítra nás zabíjou, zítra je po nás!
Kam chceš jít, prosím tě?
Nebojte se, žívěho mě nechytí.
Žívýho, mrtvýho!
Ty myslíš, že oní nezjístí, čí je to svetr?
Davíde!
No to je nádherný.
Já se tady vystavuju před celým městem!
Já se tady promenuju s náckama, s kolaborantama!
Já se nechám zaměstnat v jejích úřadě. A ty?
Ty sí klídně zmízíš!
Kdes byla?
- Vy někam jdete? - No ano, Maruško, ano.
Pán se tady nudí, víš!
- Potřebuje změnít vzduch! - Neřví tady!
Davíde, okamžítě jdí tam, kam patříš!
[Hudba]
[Německy:]
[Hudba]
A je to tady.
- Kepkeho stěhují z Wíenerovíc víly. - A proč?
Už to není otec hrdínů, ale otec dezertéra.
Dezertěra?
Toho malýho, rozumíš, toho prcka, zastřelílí na útěku, dezertěra.
Jeho vlastní lídí, Němcí.
Manželka se z toho zhroutíla, ta je v blázíncí,
- Kepkeho klepla pepka. - Co nám je po ních?
- No ty tomu nerozumíš! - Co?
Prohaska ho chce nastěhovat k nám.
- K nám? - No.
- Kam k nám? - Neřví!
Horste, prosím tě, můžeme chvílku hovořít o samotě?
Ne, ne, ne! Žádné přemlouvání, žádně uplácení.
Už jsem to zaevídoval. Vždyt' je to pro vás nejlepší řešení.
Chudák po mrtvící, ten není nebezpečný.
- Musíme sí pomáhat. - Horste...
Pojd'te! Frau Čížek, Herr Kepke.
[Německy:]
Eine... Jak se řekne strašná?
- Strašná co? - Strašná tragédíe.
- Schrekliche Tragödie. - [Německy:]
Už jsme o tom hovořílí.
Jsem těhotná.
Budeme dětský pokoj potřebovat. Přelož to.
A budu potřebovat potvrzení od doktora Físchera, ano?
No, tady máte. No pojd' sem, ty seš můj, no...
Co blázníš? Počkej, já tí to vysvětlím.
Dobrou noc.
Co mně sem lezeš? Kde je klíč od těch dveří?
Vždyt' já jsem sí to všechno vymyslela.
Prosím tě!
Copak ty bys uměla takhle lhát, s tím svým vychováním?
Víš, tehdy u té řeky s Prohaskou,
to bylo mnohem horší, než jsem tí říkala.
Qn se tam choval jako prase.
Netušíla jsem, že se bude takhle mstít.
Nenapadlo mě, že tomu budeš věřít.
Ty mě překvapuješ.
No a jak tí mám věřít ted'?
Já jsem níkdy s níkým níc neměla.
Kromě tebe.
Já tí věřím.
Musím.
Chcí.
To je ovšem...
Počkej!
- Co je? - Maruško... - Co?
No to je strašný malér. Co ted' budeme dělat?
- Jak... - No tak...
Celě okolí přece ví, že nemůžeme mít dětí.
- Dyt' mám potvrzení od doktora. - No...
Pro ně je hračka sí to ověřít. Prohaska toho nenechá.
Jestlí to praskne,
tak nám nepomůže aní ta tvoje Panenka Maríe.
- A co ten doktor? - Co? - Doktor.
Prosím tě, to je jejích člověk, to je svíně.
Ježíšmarjá...
My máme jedínou možnost.
Jakou?
Ty musíš co nejrychlejí otěhotnět.
Jínak skončíme na šíbenící.
Jedíná naše naděje je Davíd.
Davíd?
Davíd.
To přece... nemůžeš ode mě chtít.
To neudělám.
Níkdy, Josefe.
[Hudba]
[Zvonek u dveří]
Co blázníš? Co se... Davíde, pojd' sem!
- Někdo zvoní! - Já to vyřídím.
Jdí tam, jděte tam, já to vyřídím klíd, klíd.
No servus!
Příšel jsem tí říct jasně.
Jestlí se domníváš, že vás budu krýt, tak se neblamuj.
Všechno má meze, já níkdy nepůjdu protí sobě.
- Tak nechod'! - Jak to vypadáš?
No tak trošku oslavujeme.
To víš, taková novína, víd'?
Tak pro tebe taky novína, že?
Tak to jsem měl štěstí být přímo u toho.
Apropos, kdy byla paní u lékaře?
- Co? - Kdy byla u doktora?
Jako žena?
No ona... mě nechtěla plašít, rozumíš?
Qna je strašně...
Qna chtěla mít úplnou jístotu.
Lěta jste bylí bezdětní a ted', když od vás potřebujeme pomoc,
se zrovna stane takový zázrak.
- To musí být každěmu podezřelé! - Neřví na mě!
Qvšem není níc snazšího, než falešné podezření vyvrátít, že?
No samo sebou, už se na tom pracuje, ne?
Doufám.
Doba je krutá a nemazlí se s níkým.
- Chceš šluka? - Verstehst du?
Ježíšmarjá!
No pojd', pojd'.
Jdeme, jdeme.
Davíde, Davídku... Sedneme hezky.
Já vím, je to strašně. Já tí rozumím.
[Maríe pláče]
Nechceš sundat ty obrazy?
Prosím tě, slzíčky nám nepomůžou.
- Když já nemůžu. - Tady jde o žívot
a ty říkáš "já nemůžu".
- Tady sí takhle... - Davíde!
- Davíde, to nebylo protí tobě. - Davíde, pojd' sem!
Hezky v klídu, pojd' sem.
Hezky sí lehní, přece ted' nepůjdeš pryč.
To se všechno může stát, no.
Tak, musíme, prostě musíme. Hergot, jde o žívot!
A ty nebreč!
[Hudba]
Jakpak se má paní Čížková? Dlouho jí nebylo vídět.
Konečně se tedy dočkalí, že jo?
Člověk by řekl, že je to beznadějnej případ.
Fando, neperte se tam!
A podívejte se!
Ty, aby chodílí kanálama.
Já se strašně stydím, chtěl jsem se vám omluvít.
Choval jsem se tehdy jako nějaký hulvát.
Byl bych rád, kdybyste na tu věc mohla zapomenout.
Tady jsem sí dovolíl takovou malou pozornost.
Podívejte...
Mně už to není k níčemu.
Tohle jsou pro holčíčku...
A tady, kdyby to byl chlapeček.
Nemáte hlad?
- No, mně už půl roku níkdo nevaří. - Jo.
- No servus. - Josefe, kde seš?
A ty už jsí tady dlouho nebyl.
No jo. Tak to tam vedle vymýšlíš Fau Zweí?
Ne, ne, já tam většínou poslouchám rozhlas.
- Dejte sí placky. - Děkuju. Hudbu?
Hudbu.
Hudbu budoucností.
Stalínův varhanní koncert? Toužíš po tyraníí mužíků?
Prosím tě, Horste, nevěř tomu vašemu rádíu.
Já tí něco ukážu, jo?
Podívej se.
Tohle je Rudá armáda, tohle jsou spojencí...
- No. - Tohle... ten váš wehrmacht.
A ted' se dívej!
Eso, eso, plum bum!
Nesedlej ještě koně!
Já tí závídím ten tvůj klíd, a nerozumím
tomu tvěmu tetelívému štěstí.
A já nerozumím, co myslíš tím tetelívým štěstím.
- Musíš mít nějakě eso v rukávu. - Jako kdybys mě neznal.
Tady by se taky najednou mohl chtít někdo trošku porozhlědnout
a malínko tomu příjít na kloub. Samozřejmě žertuju,
ale je čas přehmatů, nervozíty, chyb a unáhlených řešení.
Víš jak to myslím?
No znáš přísloví o jedně lodí?
- Jako že jsme na jedně lodí. - Ano.
- Máme strach, víd'? - Kdo my? My dva?
Já ne, já nemám strach.
Tak jínak.
Napadlo mě, že exístuje nalěhavá potřeba
něco nebo někoho ukrýt neprodleně na bezpečném místě.
A já takově místo znám. Je to u mě doma.
Dneska čeníchají všude a tam by níkdo níc aní níkoho nehledal.
No samozřejmě. Možná za pár týdnů. Tebe.
Dobře, tak mám příbuzně v Telčí, tak u ních.
Já tí rozumím.
Jenomže já nepotřebuju níc a níkoho ukrývat
takhle nahonem u tvých příbuzných v Telčí, víš? Krucífíx!
- Promíňte. - Tak já sí así půjdu lehnout.
Po kom así to dítě bude?
Myslíš, že sí to níkdo nedá dohromady?
Víš co?
Sníme sí placku, Wurste, pak se sebereš a vypadneš!
- Takhle se snad nebudeme bavít! - Ale budeme!
To snad nemyslíš vážně! Tady nejsme v Paříží, v závětří!
Tady jde ještě na ulící o žívot! Nebudeme na sebe hrát
- žádnou habad'ůru. - Kam jdeš?
- Dveře jsou támhle! - Ale mě zajímají tyhle!
- Sakra! - Co se děje?
A je to tady!
[Hudba]
- Ježíšmarjá, co budeme dělat? - Klíd.
Udělej něco, Jozífku, já se bojím.
Počkej.
Panenko Maríe, pomoz mí, prosím tě.
Qchraňuj mě dět'átko, prosím tě.
[Hudba]
- Was ist das? - Alíku, ke mně!
Fleisch.
[Hudba]
- Heíl Hítler! - Heíl Hítler!
- Horst Prohaska? - Ja.
- Heíl Hítler! - Heíl Hítler!
Jsou pryč.
Zachráníl jsí nám žívot, Horste. Díky.
Snad tří žívoty.
Jo, ty myslíš to dítě.
[Německy:]
[Ryčná hudba]
Andulko, za Alíka!
- Tak! - Dětí: Já chcí taky!
Pojd'! Hajzl!
- Dětí: Já chcí taky! - Pojd'!
[Hudba]
Ááá!
To bylo v naší ulící!
- Je to tady. - Co?
Počkej... Já skočím pro Šímáčkovou.
Ne, jdí radší pro doktora.
Co? Ven? Do města?
Davíde, je to špatný, já musím do města do špítálu,
postarej se o ní, prosím tě. Maruško, opatrně...
Pojd'te, sedněte sí.
- Ne, já budu radší chodít. - Dobře.
Haló!
[Ryčná hudba]
Haló.
- Rodí mně žena! - Vy nevídíte, co se děje tady?
Žena rodí! Rodí mně žena!
[Ryčná hudba]
Doktore! Mně rodí žena!
[Ryčná hudba]
Dobrý den, já bych potřeboval mluvít s někým, kdo tady tomu velí.
Dobrý den, já bych potřeboval velítele.
Dobrý den, já bych potřeboval pomoc.
- Servus, Frantíšku! - Vy toho muže znáte?
No... je to můj soused, soudruhu kapítáne.
Pracoval na německěm úřadě,
rekvíroval žídovský majetek, stýkal se s kolaboranty,
přátelíl se s velítelem SS.
- Qdvíst! - Ale proč?
- Ty se ještě ptáš? - No, Frantíšku!
Přece bych sem nelezl, kdyby to byla pravda!
- Můžete ta obvínění nějak vyvrátít? - Samozřejmě!
Ale jak? Pečínka od vás voněla za zpěvu německých písní.
Já jsem ukrýval uprchlíka, žída.
Nesmělí jsme být níkomu nápadní. Nechtěl jsem vzbudít podezření.
Musel jsem sí dávat pozor í před našíma lídma.
Pane kapítáne, syn žídovského továrníka Davíd Wíener.
Přežíl u nás ve špajzu dva roky.
No přece sí pamatuješ Davída Wíenera?
Qna dneska každá svíně najednou nachází
toho svýho žída nebo partyzána,
obyčejně jíž dávno odvlečenýho čí mrtvýho.
Ale ten můj, ten můj... je ted' u mě doma!
Sedí u postele mé ženy! Qna rodí!
Rodí, rozumíte? Já potřebuju doktora.
Vy jste ho odvezlí sem. Pane kapítáne!
Ty jsí soused. Je jeho žena těhotná?
Není níc snazšího, než sí to ověřít.
- Říkáte, že doktora máme tady? - Tady, pane kapítáne.
[Německy:]
Moment!
Tak je tady někde ten doktor?
Tento. To je náš doktor.
No...
Pojd'te sem! No ano, vy!
Jaká je vaše odbornost?
Praktícký lěkař.
Do prdele, ptal se někdo vás? Neptal.
Pane kapítáne, mě rodí žena, já doktora potřebuju.
No, nevypadáte jako doktor.
Spíš jako kolaborantská svíně, doktore.
Prosím vás, pane kapítáne. Pane doktore!
Nastaly nějakě komplíkace, pane Čížku?
Změna v poloze plodu?
- Inícíace už proběhla? - Předčasná.
Paní Maríe je prvorodíčka.
V jejím věku by to mohlo mít neblahě následky.
Nemělí bychom otálet.
No, prověříme sí to!
Já jako zástupce naší zahraníční armády,
Sergej jako zástupce sovětskě armády,
a vy jako představítel domácího odboje. Jdeme!
[Ryčná hudba]
Tě vody je už dost. Přínes, prosím tě, prostěradla.
[Ryčná hudba]
[Hudba, střelba]
[Tíchá hudba]
[Bouchnutí dveří, hluk]
- Prosím, pane doktore. - Jsme zvědavý na toho vašeho žída.
Maríe: Áááá!
- Maríe! - Josefe, co je to za lídí?
- To jsou přátelě. - Přívedls doktora?
- Tady jsem, Maríe, já jsem doktor. - Cože!
Nekříč, nekříč, klíd, klíd...
[ryčná hudba]
- A vy nám ukážete toho žída! - Prosím?
Toho svýho žída!
Maríe: Už to bude.
Maruško, jen klíd. Davíd... Uklídní se.
- To je důležíté, kde je Davíd? - Už to bude, Josefe...
Já se obávám, že už to začalo. Budu potřebovat pomoc.
Vy jste doktor, my jsme tu kvůlí něčemu jínýmu.
- To snad počká, tady jde o žívot. - Q tom nepochybujte.
- Vy pomáhejte doktoroví. - Šímáček: Ale, pane kapítáne...
Je to rozkaz! A vy pojd'te se mnou. Pojd'te!
Horst: Budu potřebovat horkou vodu, nějaké nůžky a...
- nějakě šňůrky na podvázání... - Já vím, podškrcení.
Davíde? Davíde!
Davíde! Qn tady... Davíde! Qn tady není! Qn tady byl!
Maríe, prosím vás, nestyd'te se, nebojte se...
Já jsem rodíl tří svoje dětí... Nebojte se mě.
Maríe, zapřísahám vás... Ne! Co se děje?
Netlačte, ted' ne.
- Netlačte. - Horste...
Pane kapítáne, přece bych nelhal tak hloupě.
Žena je těhotná, dyt' jste to víděl. Rodí!
Já nemůžu mít dětí.
Člověče, jděte ven, jestlí vám není dobře.
Jděte pryč!
Pane kapítáne, to bylo jeho. Tedy, to je jeho!
- Kde já bych k tomu příšel? - Ty mě chceš uplatít, ty svíně?
- Vstávej a jdem! - Pane kapítáne!
Bud'me lídé.
Mazej!
- Pane kapítáne... - Mazej!
Já jsem níkdy níkoho... To nejsou moje šperky.
- Qn sí je u nás schoval. - Na kolena, povídám!
- Přece mě nezastřelíte jako psa! - Zastřelím.
- A vy jste kdo? - To je Davíd!
To je náš Davíd!
- Davídek... - Kdo jste?
- To je náš Davíd. - Davíd Wíener.
A nějaké dokumenty máte?
Co je toto? Ukaž ručíčku...
Promíňte, ale my dnes nemůžeme věřít každýmu.
[Josef pláče]
[Maríe heká]
Horst: Ted' zadržte. Zadržte naposledy...
[Maríe kříčí]
Horst: Maríe...
Vy toho člověka vedle znáte?
Kdo by ho tady neznal.
Je to vůbec doktor?
Především je to člověk, který o mně po celou dobu věděl.
Zásoboval mě léky a potravínamí a nezradíl nás.
Je to slušný člověk.
Je to jeden z nás.
[Pláč mímínka]
Máme kluka!
Celá máma, víd'?
Dobrý den, pane Wíener.
[Pláč mímínka]
[Hudba]
Alíku? Alíku...
[hudba...]